STALKER
Hva var det for noe? En meteoritt som slo ned?
Et besøk av innbyggere fra den kosmiske avgrunnen?
Uansett grunn oppsto miraklenes mirakel i vårt lille land - Sonen.
Vi sendte straks tropper.
De kom ikke tilbake.
Da omringet vi Sonen med politiposter...
Det var nok riktig, selv om jeg ikke er sikker...
Fra et intervju med nobelprisvinner Professor Wallace.
Hvorfor tok du klokka mi?
Hvor skal du, om jeg tør spørre?
Du lovte jo, og jeg trodde deg.
Blås i deg selv du, men vi da?
Tenk på barnet ditt!
Hun har nettopp vent seg til deg, og så skal du begynne igjen!
Jeg har blitt en gammel kjerring.
- Du har tatt rotta på meg. - Stille! Du vekker Marekatten.
Jeg kan ikke vente på deg hele tiden. Jeg kommer til å dø!
Du skulle jo begynne å arbeide!
De har jo lovet deg et normalt, menneskelig arbeid!
Jeg er snart tilbake.
Du er snart tilbake i fengsel!
Men nå får du ikke 5 år, men 10!
Og i de 10 årene vil du ikke ha Sonen, eller noe!
Jeg vil dø på de 10 årene!
Herregud! Jeg er i fengsel hvor jeg enn er.
- Slipp! - Nei!
Slipp meg, sier jeg!
Stikk! Håper du råtner der!
Forbannet den dagen jeg traff deg, ditt avskum!
Gud selv forbannet deg ved å gi deg et sånt barn.
Og han forbannet meg også, takket være deg, din usling!
Kjære, verden er håpløst kjedelig.
På grunn av dette fins verken telepati, spøkelser eller Ufoer.
Verden styres av jernlover, og det er uutholdelig kjedelig.
Lovene blir dessverre aldri overtrådt. De kan ikke overtres.
Så ikke håp på ufoer, det ville være altfor interessant.
Men Bermudatriangelet, da? Du tviler vel ikke på...
Jo, det gjør jeg. Bermudatriangelet fins ikke.
Trekanten ABC fins, den er like A-prim, B-prim og C-prim.
Du kjenner kjedsomheten i den påstanden.
Det var interessant i middelalderen.
Alle hus hadde en husånd, og i hver kirke fantes Gud.
Menneskene var unge da! Nå er hver fjerde en gamling.
Så leit, min engel.
Men du sa jo at Sonen er sivilisasjonens gjenfødsel...
Den er visst kjedelig den også, med alle sine lover, trekanter -
- eller husånder, og selvsagt ingen Gud.
For hvis Gud også er den der trekanten...
...så vet jeg virkelig ikke hva jeg skal tro.
Det er til meg. Herlig!
Farvel, kjære deg.
Damen her var så snill å følge oss til Sonen.
Det er en modig kvinne. Hun heter...
Unnskyld, hva heter du?
Er du virkelig en stalker?
Vent. Jeg skal forklare...
Reis.
Idiot.
- Drakk du deg full likevel? - Jeg? Hva mener du?
Jeg har drukket litt, som halve befolkningen gjør.
Den andre halvdelen super, selv kvinner og barn.
Jeg har bare drukket litt.
Faen, for en røre.
Drikk! Vi har god tid.
Skal vi ta et lite glass for veien?
Hva syns du?
Fjern det.
Jeg forstår. Tørrlegging. Alkoholisme er folkets svøpe.
La oss drikke øl, da!
Er han med oss?
Han blir edru. Han trenger også å dra dit.
Er du virkelig professor?
Hvis det holder.
La meg presentere meg! Jeg heter...
Du heter Forfatteren.
Ok, hva heter jeg da?
Du... du er Professoren.
Jeg forstår. Jeg er forfatter, så jeg kalles Forfatteren.
- Hva skriver du om, da? - Om leserne.
Det er vel ikke verd å skrive om annet.
Det er ikke verd å skrive om noe i det hele tatt.
Hva er du da? Kjemiker?
Heller fysiker.
Det er sikkert også kjedelig. A lete etter sannheten.
Den skjuler seg, men du søker den overalt.
Du graver på et sted... Eureka! Atomkjernen består av protoner.
Du graver på et annet... Herlig!
Trekanten ABC er lik A-prim, B-prim og C-prim.
For meg er det annerledes.
Mens jeg graver etter sannheten blir den samtidig endret så mye -
- at når jeg har gravd fram sannheten -
- har jeg gravd fram en haug... Unnskyld, jeg vil ikke si det.
Du er heldig!
Tenk på en antikk krukke som står på et museum.
Den ble i sin tid brukt til matrester, -
- men nå til dags vekker den allmenn henførelse -
- ved sitt lakoniske mønster og unike design.
Alle bryter ut i "ah" og "åh"...
Men plutselig viser det seg at den slett ikke er antikk, -
- men at en luring har gitt den til arkeologene på fleip.
Henførelsen stilner, uansett grunn.
- Disse kjennerne... - Tenker du på sånt hele tiden?
Langt ifra.
Jeg tenker sjelden i det hele tatt. Det er skadelig for meg.
En kan ikke skrive og samtidig tenke på suksess og fiasko.
Natürlich. Men om jeg ikke blir lest om 100 år -
- hvorfor skal jeg da skrive i det hele tatt?
Professor, si meg hvordan du havnet i denne historien.
Hva skal du i Sonen?
Jeg er på sett og vis forsker.
Og du, da?
En populær forfatter.
Kvinnene må jo henge om halsen på deg.
Jeg har mistet inspirasjonen, Professor, og tigger om den.
Har du skrevet ut alt stoffet?
Hva? Ja, på sett og vis.
Se. Det er toget vårt.
- Har du tatt av taket på bilen? - Ja.
Luger.
Se til kona hvis jeg ikke kommer tilbake.
Faen, jeg glemte å kjøpe sigaretter.
Ikke gå tilbake.
- Hvorfor? - Du får ikke.
- Dere er alle like. - Hvordan det?
Dere tror på den smørja.
Jeg får la det være til en dårlig dag.
Er du virkelig vitenskapsmann?
Ligg ned!
Ikke rør dere!
Se etter om det er noen der.
Skynd deg!
Det er ingen der.
Gå til den andre utgangen!
Men, Forfatter!
- Og bensindunken? - Her. Den er full.
Alt jeg sa før er løgn.
Jeg driter i inspirasjon.
Hvordan skal jeg vite hva det jeg vil ha kalles?
Eller at jeg ikke vil ha det jeg tror jeg vil ha?
Eller at jeg ikke vil ha det jeg ikke vil ha?
Vanskelige ting, som mister mening idet vi navngir dem, -
- og de smelter, forvandles som en manet i solen.
Bevisstheten min ønsker en verden av vegetarer, -
- og mitt underbevisste en blodig biff.
Men hva vil jeg ha?
- Jeg? - Verdensherredømme...
Stille!
Hva gjør et damplokomotiv i Sonen?
Det betjener utposten. Det drar ikke lenger enn hit.
De liker ikke å være der.
På post! Er alle på post?
Vaktene har kommet. Slå av fjernsynet.
Fortere!
Gå og se om det står en dresin på sporet!
- En dresin? - Gå!
Gå tilbake. Jeg gjør det.
Bensindunken!
Få den!
Kast ryggsekken. Den er i veien.
Du går lettere, som på en spasertur.
Hvis dere blir truffet, ikke skrik, eller løp omkring.
Får de øye på dere, dreper de dere.
Når alt roer seg, kryp tilbake til utposten.
De plukker dere opp om morgenen.
- Forfølger de oss? - De skyr stedet som pesten.
Hva for noe?
Nå...
Vi er framme.
Så stille det er!
Det er det stilleste stedet i verden.
Dere får se selv.
Så vakkert det er. Det er ikke en sjel her.
Vi er jo her.
Tre menn kan ikke ødelegge stedet på en dag.
Hvorfor ikke?
Underlig, blomstene dufter ikke. Eller jeg...
- Kjenner du ikke det? - Jeg kjenner at myra stinker.
Nei, det er en elv. Det er en elv her.
Det var en blomsterrabatt her, men Pinnsvinet tråkket den ned.
Men duften lå igjen i mange år.
Hvorfor tråkket han den ned?
Jeg vet ikke.
Jeg spurte ham.
Han sa: "Du vil forstå".
Jeg tror han bare begynte å hate... Sonen.
Er Pinnsvinet et etternavn?
Det er et kjælenavn, akkurat som deres.
Han førte mennesker til Sonen i årevis, ingen kunne stoppe ham.
Han var læreren min, og åpnet øynene mine.
Han ble kalt Læreren da, ikke Pinnsvinet.
Så skjedde det noe med ham. Noe gikk i stykker inni ham.
Men jeg tror han ble straffet.
Hjelp meg å feste gassbind i mutrene.
Jeg... skal rusle en tur.
Jeg må...
Ikke vandre rundt her, bare.
Hvor skal han?
- Kanskje han vil være alene. - Hvorfor det?
Det føles jo ubehagelig å være tre.
Et møte med Sonen. Han er jo en stalker.
Og hva betyr det?
Du forstår, det er som et kall å være stalker.
- Jeg trodde han var annerledes. - Hvordan det?
Du vet, Den Siste Mohikaner. Chingachgook. Den store slangen.
Han har en grusom bakgrunn.
Han har sittet i fengsel en del, og ble lemlestet her.
Datteren hans er mutant. "Sonens offer", som det kalles.
Hun har visst ingen bein.
Og hvem er Pinnsvinet?
Og hva menes med "ble straffet"?
Er det billedlig talt, eller?
En dag kom han tilbake herfra...
...og ble helt uventet rik.
- Svært rik. - Skal det være en straff?
Han hengte seg etter en uke.
- Hvorfor det? - Stille!
Hva var det?
For 20 år siden falt en meteoritt ned her...
...og brente ned bosetningen.
De søkte etter meteoritten, men fant den selvsagt ikke.
Hva, "selvsagt"?
Så begynte folk her å forsvinne.
De dro sin vei og kom ikke tilbake.
Til slutt avgjorde man...
...at meteoritten ikke var noen meteoritt.
Og i begynnelsen...
...rullet man ut piggtråd for å stenge de nysgjerrige ute.
Det ga opphav til rykter om at det fins et sted i Sonen...
...der ønsker blir virkelige.
Selvsagt begynte de å vokte Sonen som en øyensten.
Hvem vet hvilke ønsker enkelte går og bærer på?
Hva var det, hvis det ikke var en meteoritt?
Jeg sa jo at ingen vet det.
Hva tror du selv?
Jeg tror ingenting... eller hva som helst.
Et budskap til menneskeheten, som min kollega foreslo.
Eller en gave.
For en liten gave.
- Hvorfor skulle de det? - For å gjøre oss lykkelige!.
Blomstene blomstrer igjen, men dufter ikke, uansett grunn.
Unnskyld at jeg gikk fra dere, men det var likevel for tidlig.
Hørte dere?
Kanskje det bor folk her?
Hvem da?
Du har jo fortalt -
- om turister som teltet her da Sonen ble satt opp.
Det er ingen i Sonen.
Nå, tida er inne.
Hvordan skal vi dra tilbake?
- En vender ikke tilbake herfra. - Hvordan da?
Kom nå, som vi ble enige om.
Jeg angir retningen.
Avvik ikke. Det er farlig.
Den siste stolpen er det første siktemerket.
Gå først du, Professor.
Og så du.
Prøv å gå etter hverandre.
Herregud!
Hvor er... Ble de etterlatt slik? Menneskene?
Hvem vet hvem de er?
Jeg husker at de pakket på stasjonen for å dra hit.
Jeg var fremdeles en gutt.
Alle trodde at noen ville invadere oss.
Først du, Professor.
Og så du, Forfatter.
Der borte er rommet. Det er dit vi skal.
Hvorfor økte du prisen? Det er jo på armlengdes avstand.
Ja, men armen må være veldig lang.
Vi har ikke en sånn.
Stopp! La være!
La være! Ikke rør!
Ikke rør, sier jeg!
Hva gjør du? Er du gal?
Hva gjør du?
Man kan ikke gå omkring her.
Sonen krever respekt, ellers straffer den.
Straffer? Ikke gjør det der mer! Eier du ikke vett?
- Jeg ba dere jo... - Skal vi den veien?
Ja, opp, inn og så rett fram.
Men vi skal ikke gå her. Vi må gå rundt.
Hvorfor det?
Man går ikke her.
Jo lenger man går i Sonen, desto mindre er risken.
- Er det dødelig rett fram? - Det er farlig, sa han jo.
- Men ikke en omvei? - Jo, men man går ikke her.
Jeg blåser i hvor man går. Tenk om jeg!
- Hør nå. - Hvorfor ta en omvei...
...når alt er rett foran nesa? Risiko meg her... Hva faen!?
Du tar veldig lett på dette her.
Jeg er lei av alle muttere med tøyremser.
Gjør som dere vil, men jeg går.
- Du er fra vettet. - Nei, du er det.
Får jeg lov?
Det begynner å blåse...
Kjenner dere? Gresset...
Nå... Alreit.
Hva mener du?
- Stopp! - Ikke rør meg!
Nåvel...
Professoren får bekrefte at jeg ikke sendte deg den veien.
Du går av egen fri vilje.
Ja, frivillig. Noe mer?
Nei. Gå!
Må Gud stå deg bi.
Vent!
Hvis du legger merke til eller kjenner noe annerledes -
- kom straks tilbake, ellers...
Bare ikke kast jernstenger i nakken.
Stopp! Ikke rør deg!
- Hvorfor gjorde du det? - Gjorde hva da?
- Hvorfor stoppet du ham? - Jeg trodde det var deg...
Hva skjedde? Hvorfor stoppet du meg?
- Jeg stoppet deg ikke. - Hvem var det da? Du?
Faen vet...
Flink gutt, herr Shakespeare.
Å gå framover er skremmende, og å gå bakover er pinlig.
Så du beordret deg selv, og ble edru av skrekken.
- Hva? - Slutt!
- Hvorfor helte du ut flaska? - Slutt, sier jeg!
Sonen er et veldig komplisert system...
...av feller, og alle er dødelige.
Jeg vet ikke hva som foregår her i fravær av mennesker, -
- men når et menneske dukker opp settes alt i bevegelse.
Gamle feller forsvinner, og nye dukker opp.
Ufarlige steder blir ugjennomtrengelige.
Ett øyeblikk er veien enkel, i neste er den umulig snirklete.
Det er Sonen.
Man kan rett og slett finne den lunefull.
Men den er slik vi selv gjør den med tilstanden vår.
Det har hendt at folk ble nødt til å snu på halvveien.
En del har bukket under på selve terskelen til rommet.
Men alt som skjer kommer ikke av Sonen, men av oss!
Slipper den gjennom de gode og river hodet av de onde?
Jeg vet ikke. Det virker som om den slipper gjennom de -
- som ikke har noe håp igjen.
Verken de gode eller onde, men de ulykkelige.
Men selv de ulykkelige går under hvis de ikke oppfører seg.
Du hadde flaks, og fikk en advarsel.
Vet du hva? Jeg venter her.
Til dere vender tilbake... lykkelige.
- Det er umulig! - Jeg har niste og termos...
Du vil ikke klare deg en time engang uten meg.
Dessuten kan man ikke gå tilbake den veien man kom.
- Jeg vil iallfall... - Da går vi tilbake nå.
Jeg gir tilbake pengene, minus et lite avdrag for umaken.
Blir edru du nå, Professor?
La gå. Kast mutteren din, da!
Andre del.
STALKER
Hva gjør dere der? Kom hit!
Er dere trøtte, eller?
Herregud!
Etter tonen å dømme skal han til å preke igjen.
La alt planlagt gå i oppfyllelse!.
La dem tro!.
La dem le av lidenskapene sine.
For det de kaller lidenskap er jo ikke noen sjelelig energi, -
- men bare friksjonen mellom den åndelige og ytre verden.
Det viktigste er at de får tro på seg selv.
La dem være hjelpeløse som barn, -
- for hjelpeløshet er stort og styrke betyr ingenting.
Når et menneske blir født er det svakt og smidig.
Når det dør er det sterkt og stivt.
Når et tre vokser er det mykt og bøyelig, -
- men når det dør er det hardt og stivt.
Stivheten og kraften er dødens følgesvenner.
Smidighet og svakhet uttrykker vesens friskhet.
For det som har blitt herdet... kommer ikke til å seire.
Kom hit!
Vi går framover. Snart er vi i en tørr tunnel, der er det lettere.
Bank i bordet.
- Er vi på vei alt? - Ja visst. Hvordan det?
Jeg trodde du bare skulle vise oss noe.
- Ryggsekken min, da? - Hva med den?
Jeg lot den stå der inne. Jeg visste ikke at vi var på vei.
- Vi kan ikke gjøre noe med det. - Nei, vi må gå tilbake.
- Det er umulig! - Jeg må ha ryggsekken min!
Kan du forstå at ingen har gått tilbake samme vei?
Glem ryggsekken! Har du diamanter i den, eller?
Rommet vil gi deg alt du vil ha.
Det vil drukne deg i ryggsekker.
Hvor langt er det til rommet ditt?
Det er 200 m rett fram, men det fins ikke noe rett fram her. Vi går.
Gi opp empirismen din, Professor. Mirakler røres ikke av empirisme.
Husk hvordan Sankt Peter nesten druknet.
Kom, Forfatter.
Hvor skal vi?
Opp denne trappen.
Professor, hvor er du?
- Her er den tørre tunnelen! - Kaller du den tørr?
Det er et lokal vits. Vanligvis må en svømme her.
Stans! Hvor er Professoren?
- Hva? - Professoren er borte!
Hva mener du? Han gikk jo bak deg hele tiden.
Han sakket nok etter og gikk vill.
Han gikk ikke vill, men gikk etter ryggsekken!
- Han vil ikke klare det nå! - Skal vi vente?
Umulig. Her forandres alt hver minutt. Vi to fortsetter.
Sel Hva er dette? Hvorfra...?
- Jeg har jo forklart det. - Forklart hva?
Dette er Sonen, forstår du. Kom, vi går fortere.
Her er han!
Jeg er virkelig takknemlig... for at... men...
Hvordan kom du hit?
Jeg krøp størstedelen av veien.
Utrolig, men hvordan tok du oss igjen?
Hva, "tok igjen"? Jeg gikk tilbake hit etter ryggsekken.
Og hvordan har mutteren havnet her?
Herregud, det er... en felle!
Pinnsvinet har hengt opp en mutter med vilje.
Hvordan kunne Sonen slippe oss gjennom?
Herregud, jeg tar ikke et skritt til før...
Jeg liker ikke dette.
Det holder. Vi hviler.
Hold dere bare unna den mutteren, i tilfelle!
Unnskyld, men jeg trodde ikke Professoren ville klare det.
Jeg vet aldri på forhånd hvilke mennesker jeg skal føre.
Først her står alt klart.
Det viktigste er at Professorens veske med underbukser er hel.
Ikke stikk nesa i andres under- bukser, hvis du ikke forstår det.
Hva er det å forstå? Binominale teoremer?
For noen psykologiske dyp.
Så instituttet har lite penger, og betaler ikke ekspedisjonen din.
Så du stapper en ryggsekk full av manometre og dritt...
...tar deg inn i Sonen ad illegal vei -
- og kontrollerer alle mirakler med et algebratest.
Ingen i verden har noen forestilling om Sonen.
Så det blir en garantert sensasjon!
Fjernsyn, henrykte tilhengere bærer frem laurbærkranser.
Professoren åpenbarer seg i hvitt -
- og kunngjør: "Mene, mene, tekel, upharsin".
Alle gaper og skriker i vei:
"Gi ham Nobelprisen"!
Din usle forfatter og amatørpsykolog!
Du duger bare til å male toaletter, din ubegavede skravlebøtte.
Så kleint. Du kan jo ikke engang.
Du kan det ikke.
Ok, jeg har tenkt å vinne Nobelprisen.
Hva er du ute etter da? Vil du frelse menneskeheten -
- med perlene fra din innkjøpte inspirasjon?
Jeg driter i menneskeheten. I hele menneskeheten din -
- er det bare et menneske som interesserer meg, og det er jeg.
Uansett om jeg er verdt noe, eller bare er en dritt, som visse andre.
Og nå du oppdager at du egentlig...
Vet du hva, herr Einstein? Jeg vil ikke krangle med deg.
Sannheten blir født i krangel, forbannet være den!
Du, Chingachgook...
Du har jo ført mange folk hit.
Ikke så mange som jeg skulle ønske.
Det gjelder ikke det. Hvorfor kom de hit? Hva søkte de?
- Først og fremst lykke. - Ja, men hva slags lykke?
Mennesker liker ikke å snakke om sitt innerste.
Og det angår iallfall verken deg eller meg.
Du er iallfall heldig.
Selv har jeg ikke sett et eneste lykkelig menneske i hele livet.
Ikke jeg heller.
De kommer tilbake fra rommet. Jeg fører dem tilbake -
- og vi treffes aldri mer.
Ønskene oppfylles jo ikke med en gang.
Har du aldri villet bruke rommet selv?
Jeg har det bra som det er.
Du, Professor...
Apropos kjøpt inspirasjon...
La si at jeg går inn i rommet -
- og vender tilbake som et geni til vår gudsforlatte by.
Et menneske skriver jo fordi det plages, og tviler.
Det må hele tiden bevise sin verdi for omgivelsene.
Men tenk om jeg virkelig vet at jeg er et geni?
Hvorfor skal jeg da skrive?
Hvorfor i helvete da?
Jeg må for øvrig si at vi eksisterer for...
Vær så snill og la meg i fred!
La meg få en blund, jeg sov ikke hele natten.
Behold kompleksene for deg selv!
Iallfall er all teknologien din...
...alle disse masovnene og hjulene...
...og annen dritt -
- bare til for å arbeide mindre og spise mer.
Alt er krykker og proteser.
Men menneskeheten eksisterer for å skape...
...kunstneriske verk.
Det er uselvisk, ikke som andre menneskelige handlinger.
Store illusjoner. Manifestasjoner av den absolutte sannheten.
Hører du meg, Professor?
Hvilken uselviskhet snakker du om?
Folk dør fremdeles av sult. Har du falt ned fra månen, eller?
Og dette skal være vårt hjernearistokrati!
Du er jo ikke rik på abstrakt tenkning.
Du skal vel ikke lære meg meningen med livet?
Og hvordan man skal tenke?
Meningsløst...
Du er kanskje Professor, men helt uopplyst.
Og det inntraff et stort jordskjelv...
...og solen ble formørket som av en hårkjortel.
Og månen ble som blodsprengt...
...og himmelens stjerner falt ned på jorda -
- liksom et fikentre feller sine umodne frukter -
- når det ruskes av vinden.
Og himmelen lukket seg som en sammenrullet pergamentrull.
Og hvert fjell og øy rørte seg fra stedene sine.
Og jordas konger og store menn -
- og de formuende og krigsherrene -
- de sterke og alle fri menn -
- gjemte seg i fjellenes grotter og kløfter og mante fjell og steiner:
Dal ned på oss og skjul oss fra Hans åsyn, -
- han som sitter på tronen, og fra Lammets vrede, -
- thi dagen for hans vrede er kommet, -
- og hvem kan motstå den?
Og den dagen gikk to...
...to av dem til en by vel 60 stadia derfra...
...som ble kalt...
...og snakket om alt som hadde skjedd.
Og imens de snakket og drøftet seg imellom -
- så nærmet Han seg og begynte ferdes blant dem, -
- men de ble hindret av synet i å kjenne Ham igjen.
Og Han sa til dem:
"Hva er det dere drøfter" -
- "og hvorfor er dere så triste?" Og en av dem som het...
Har du våknet?
Du snakket om meningen -
- med... våre liv...
Hvis kunstens uselviskhet...
Ta musikk, for eksempel!
Den er minst av alt forbundet med virkeligheten -
- eller er det heller uten ideer, rent mekanisk, gjennom lyder -
- uten assosiasjoner.
Tross det trenger musikken som ved et under inn i selve sjelen!
Hva i oss gir resonans på lyder som har er brakt i harmoni -
- og forvandler det til en nytelseskilde -
- og både binder sammen og river i oss?
Hvorfor trengs det? Og framfor alt: hvem trenger det?
Du ville si: "Ingen trenger det, av ingen grunn". Uselvisk.
Nei.
Neppe.
Alt har jo til sist en mening.
Både årsak og hensikt.
Må vi gå her?
Det er dessverre ingen annen vei.
Det ser skummelt ut, hva, Professor?
Jeg vil ikke gå først.
Og Chingachgooker pleier ikke å være frivillige.
Vi får trekke lodd om det. Er det greit?
Jeg ville ha foretrukket en frivillig.
Har du fyrstikker?
Takk.
Den som trekker den lengste, må gå.
Trekk.
Den lengste. Uflaks denne gangen.
Du kan vel i det minste kaste muttere.
Ja visst. Som du vil.
En til?
OK...
Jeg går...
Skynd deg, Professor!
Det...
Det er en dør her.
Gå dit, da! Åpne døren og gå inn!
Jeg nå igjen? Skal jeg gå inn også nå?
Loddet falt jo på deg. Gå, her kan vi ikke bli.
Hva har du der? Ingen pistoler her!
Du vil bli drept, og vi også. Husker du ikke stridsvognene?
- Kast den! Jeg ber deg. - Forstår du ingenting?
Hvis noe skjer kan jeg redde dere, men ikke sånn.
Vær så snill! Hvem skal du skyte på?
Hvem skal du skyte på?!
Gå, vi har dårlig tid!
Det er vann her!
Hold i gelenderet og gå ned!
Gå ingen steder! Vent der oppe ved utgangen!
Jeg håper du ikke har med deg noe sånt?
- Hva da? - Noe som en pistol.
Nei, jeg har bare en ampulle i nødsfall.
- Hva slags ampulle? - En innsydd ampulle. Gift!
Herregud! Kom du hit for å dø?
I tilfelle noe skulle skje.
Kom tilbake, Forfatter!
Kom tilbake! Vil du dø?
Jeg sa du skulle vente ved utgangen!
Stans! Ikke rør deg!
Det er røret ditt.
- Hva? - Ingenting...
Du skulle ha gått først.
Han ble så redd at han tok feil vei.
Enda et eksperiment.
Eksperiment og fakta er sannhetens høyeste instans.
Det fins ingen fakta. Spesielt ikke her.
Alt dette er noens idiotiske oppfinnelse.
Kjenner du ikke det?
Men du må selvsagt vite hvem sin oppfinnelsen er?
Og hvorfor.
Hva er poenget med kunnskapen din?
Hvem skal føle seg skyldig på grunn av den? Jeg?
Jeg har ingen samvittighet, bare nerver.
Hvis en jævel kjefter på meg blir jeg såret.
Hvis noen roser meg blir jeg også såret.
Investerer jeg hjerte og sjel, så spiser de opp begge to.
Letter jeg hjertet for skitt, så spiser de opp det også.
De er alle så litterære.
De lider alle av emosjonell sult.
Og alle svermer omkring meg: journalister, redaktører -
- kritikere og utallige damer.
Og alle krever: "Få den, gi meg den"!
Hva er jeg for slags forfatter hvis jeg hater å skrive?
Hvis det er en plage og en sykelig, skammelig syssel -
- som minner mest om å presse ut hemoroider.
Før trodde jeg at noe ville bli bedre av bøkene mine.
Ingen trenger meg!
Hvis jeg dør vil de å begynne å spise en ny innen to dager.
Jeg ville forandre dem, men de har forandret meg!
Etter sitt egen bilde.
Tidligere var framtiden bare en fortsettelse av nået -
- og alle forandringer lyste der borte ved horisonten.
Men nå har framtiden smeltet sammen med nået.
Er de virkelig klar for det?
De vil ikke vite noe! De bare spiser!
Gud, så heldig du er!
Jesus, nå vil du leve i 100 år.
Hvorfor ikke i evighet?
Som den evige jøden?
Du er nok et fantastisk menneske!
Jeg trodde nesten det.
For en plage du må ha gjennomgått.
Dette røret er fælt. Det verste i Sonen.
Det kalles for kjøttkverna, men det er verre enn det.
Mange mennesker har dødd her.
Pinnsvinet sendte broren sin hit.
Han var så skjør og begavet.
Hør på dette:
Sommeren har gått som om den ikke engang fantes.
Det er enda varmt, men ikke så farlig.
Alt som kunne skje har skjedd alt.
Som et femfingret blad i hånda mi. Det er bare ikke nok.
Verken det gode eller onde var forgjeves.
Verden brant lyst Men det var ikke nok.
Livet tok meg under sin vinge Beskyttet og reddet meg.
Jeg hadde virkelig flaks, men det var ikke nok.
Bladene brant ikke opp og grenen ble ikke brutt.
Dagen er klar som vasket glass Det er bare ikke nok.
Bra, hva? Det er hans vers.
Hvorfor holder du på og gjør deg til og farer omkring?
- Jeg bare... - Jeg får vondt av deg.
Jeg er så glad. Det er sjelden noen klarer det. Dere gjorde alt rett.
Gode og ærlige mennesker. Jeg er stolt av at dere ikke gjorde feil.
Se på ham. Han er glad for at alt sluttet lykkelig.
Skjebnen! Sonen! Jeg er en bra man, sier han!
Jeg så at du ga meg to lange stikker.
- Du forstår ikke... - Selvsagt.
Professor, ikke ta det ille opp, men den idioten valgte deg til favoritt.
Meg stoppet han som et annenrangs dyr inn i det røret.
Kjøttkverna. For et ord!
Hvem gir deg rett til å velge hvem som skal leve og dø?
Du valgte selv!
Hva da? En lang stikke av to lange?
De betyr ikke noe. Sonen slapp dere gjennom før, -
- og det var klart at du ville klare kjøttkverna.
- Vi fulgte bare deg. - Hør nå her!
Du forstår ikke engang hvor farlig det er å gjøre feil her.
Noen må jo gå først.
Ja! Nei, det er ingen klinikk!
Du forstår, noen må gå først!
Ikke rør den!
- Ja? - Laboratorium ni, takk.
Et øyeblikk...
- Hallo? - Jeg håper jeg ikke forstyrrer.
- Hva vil du? - Bare veksle noen ord.
Du gjemte den, men jeg fant den. Gamle bygning, fjerde bunker...
- Hører du meg? - Jeg varsler vaktene.
Det kan du gjøre. Varsle i vei, du.
Angi meg og snu kollegaene mot meg, men det er for sent.
Jeg er nå et steinkast unna stedet. Hører du?
- Det er ute med deg som forsker. - Vær glad for det!.
Skjønner du hva som skjer hvis du våger gjøre det?
Prøver du skremme meg igjen?
Jeg har vært alltid vært redd for noe. Til og med for deg.
Men nå er jeg ikke redd i det hele tatt, skal jeg si deg.
Herregud, du er ikke engang en Herostratos.
Du har bare villet gjøre livet mitt uutholdelig -
- fordi jeg lå med kona dl for 20 år siden.
Og nå er du fornøyd over å ha gjort opp med meg.
Gå og gjør ugjerningen din, da.
Våg ikke å legge pål.
Fengsel er ikke det verste. Du vil ikke kunne tilgi deg selv.
Jeg kan se deg henge og dingle i cella alt.
Hva gjør du, Professor?
Tenk deg hvordan det blir når alle tror på dette rommet!
Og når alle drar hit.
Det er jo bare et tidsspørsmål.
Om ikke i dag, så i morgen. Og ikke titalls, men tusenvis!
Misfornøyde keisere, store inkvisitorer, Führere:
Menneskerasens selvutnevnte velgjørere.
De søker ikke penger, inspirasjon, de vil forandre verden.
- Jeg tar dem ikke hit. Jeg forstår. - Hva i all verden forstår du?
Du er ikke den eneste stalkeren i verden.
Ingen stalker vet hva folk bærer med seg og hva de går herfra med.
Og antall umotiverte forbrytelser stiger. Er ikke det din fortjeneste?
Er ikke statskupp og mafia som infiltrerer regjeringer ditt verk?
Eller laser og alle superbakteriene og all dritten -
- som nå er innelåst i sikkerhetshvelv?
Glem den sosiologiske diareen! Tror du virkelig på de eventyrene?
Ikke på gode, men onde eventyr, så mye som mulig.
Hold opp.
Et menneske er ikke så rikt på sånn kjærlighet og hat -
- så at den kan utvides til hele menneskeheten.
Nå, penger, ei kvinne, en hevn, -
- som at sjefen blir overkjørt av en bil, det kan jeg forstå.
Men verdensherredømme og en rettferdig stat! Guds rike på jord!
Det er bare ønsker. Dette er ideologi, meninger, konsepter.
Ubevisst medynk er ennå ikke i stand til å bli virkelig.
Som et vanlig, instinktivt ønske.
Fins det virkelig lykke på andres bekostning?
Jeg ser klart og tydelig -
- at du planlegger å overdynge menneskene med gode gjerninger.
Selv er jeg ikke det minste urolig for deg, meg -
- eller for menneskeheten.
For du kommer ikke til å oppnå noe.
Du kommer i beste fall til å få Nobelprisen din.
Eller du får snarere noe helt utenkelig, -
- som du ikke engang tenker på. Som telefonen...
Du drømmer om en ting, men får en helt annen.
Hva gjør du?
Telefon... Elektrisitet...
Se, dette er veldig bra sovemedisin.
De produserer ikke sånne mer. Hvor kommer alle disse fra?
Skal vi dra?
Det er snart kveld... Det blir mørkt når vi vender tilbake.
Jeg ser for øvrig helt utmerket -
- at diktlesningen og å gå i sirkler -
- bare er en slags unnskyldninger.
Jeg forstår...
Tung barndom, og oppvekst - men ikke innbill deg noe.
Jeg tilgir deg ikke.
Vær så snill, slutt!
Professor, kom hit.
Vent litt... Det haster ikke.
Jeg har det ikke travelt.
Jeg vet at dere vil bli sinte.
Jeg må iallfall fortelle.
Vi står nå...
...på terskelen.
Dette er det viktigste øyeblikket i deres liv.
Dere må vite at...
...deres indre ønsker kommer til å blir virkeliggjort her inne.
Dere aller høyeste...
Dere aller mest begjærte...
Dere trenger ikke si noe.
Dere må bare...
...konsentrere dere og prøve å huske hele livet!
Når et menneske tenker på fortiden, blir det bedre.
Men det viktigste...
Det aller viktigste er...
...å tro!
Gå nå.
Hvem vil gå først?
Du, kanskje?
Jeg? Nei, jeg vil ikke.
Jeg forstår at det ikke er lett, men det går over.
Det kommer... neppe til å gå over.
Hvis jeg skal huske hele livet mitt...
...kommer det neppe til å bli bedre.
Kjenner du forresten ikke hvor skammelig alt dette er?
Ydmyke seg selv... snøvle, trygle og be?
Hva er galt med å be?
Du sier det av stolthet.
Rolig, du er bare ikke klar. Det hender ganske ofte.
Du vil kanskje gå først?
Jeg?
Vi ser nå Professorens oppfinnelse.
Et apparat som lodder menneskesjeler: Sjelemåleren.
- Det er bare en bombe. - Hva?
- Et spøk. - Nei...
Det er bare en bombe. 20 kilotonn.
Med hva da?
Jeg satte den sammen med vennene mine.
Mine tidligere kolleger.
Dette stedet kommer ikke til å bringe noen slags lykke.
Og om det faller... i feil hender...
Men jeg er ikke sikker lenger...
Vi dro slutningen da...
...at vi ikke ville ødelegge Sonen allikevel.
Hvis det er et mirakel, er det likevel en del av naturen -
- og utgjør derfor et håp.
De gjemte den, men jeg fant den.
Den gamle bygningen. Bunker nummer fire.
Jeg antar at det må finnes et prinsipp:
Gjør aldri noe som ikke kan gjøres ugjort.
Jeg forstår. Jeg er jo ikke gal.
Men så lenge denne pesten ligger tilgjengelig for hvem som helst...
...får jeg ikke søvn, eller fred.
Kanskje det er mitt innerste som ikke tillater det?
Stakkar. For noen problemer han har skapt seg.
Få den!
Du er jo et intelligent menneske.
- Hva er det nå? - Din hyklende lus!
Hvorfor...
Hvorfor vil du...?
Han vil ta håpet fra dere!
Menneskene har jo ikke noe annet igjen på jorda!
Dette er det stedet de kan komme til -
- når de har mistet håpet om alt annet.
Du kom jo hit selv!
Hvorfor vil du ødelegge håpet?!
Stille!
Jeg ser tvers igjennom deg!
Du driter i andre mennesker!
Du tjener jo penger på angsten...
...vår. Det handler ikke engang om penger.
Du elsker det her, der du er både hersker og gud.
Du, din hykler, bestemmer hvem som skal leve og dø.
Han avgjør fremdeles.
Jeg forstår hvorfor en stalker aldri går inn i rommet selv.
Du nyter makten, mystikken og autoriteten.
Er det flere ønsker?
Det er løgn. Du... Du tar feil.
En stalker får ikke gå inn i rommet.
En stalker får overhode ikke gå inn i Sonen i egen hensikt.
Tenk på Pinnsvinet!
Du har rett. Jeg er en lus. Jeg kan ikke gjøre noe riktig.
Jeg har ikke engang kunnet gi kona mi noe.
Jeg kan ikke ha venner heller. Men ikke ta fra meg livet mitt.
De har tatt fra meg alt der... bortenfor piggtråden.
Alt jeg har er her. Forstår du? Her! I Sonen!
Min lykke, frihet, verdighet - alt står her!
Jeg fører jo hit ulykkelige mennesker som meg selv.
De har noe mer å håpe på.
Jeg kan hjelpe dem. Jeg kan!
Ingen annen kan hjelpe dem. Jeg, den hyklende lusen kan!
Jeg gråter nesten over lykken å få hjelpe dem.
Det er alt! Jeg vil ikke noe mer.
Jeg vet ikke. Kanskje...
Unnskyld meg, men...
Du er bare enfoldig.
Du forstår jo ikke hva som skjer her.
Hvorfor tror du Pinnsvinet hengte seg?
Han kom hit i eget ærend og lot broren sin dø på grunn av penger.
Jeg forstår det. Men hvorfor hengte han seg?
Hvorfor kom han ikke en gang til for broren sin og ikke for penger?
- Som å gjøre bot? - Han ville...
Jeg vet ikke. Han hengte seg etter noen dager.
Ja, han forsto at ikke bare ønsker blir oppfylt, -
- men de innerste ønskene.
Hvorfor skriker du?
Her blir din egentlige natur virkelig.
Selve kjernen du ikke kjenner til.
Det ligger inni deg og styrer deg hele livet ditt.
Du forstår ingenting, Lærstrømpe. Grådighet beseiret ikke Pinnsvinet.
Han krøp hit og ba om å få broren tilbake.
Men fikk en haug penger og kunne ikke få annet.
For Pinnsvinet fikk pinnsvinsaker!
Og samvittighet og sjelekval er bare oppfinnelser.
Han forsto det, og hengte seg.
Jeg akter ikke å gå inn i rommet ditt.
Jeg vil ikke øse min dritt over noens hode.
Ikke engang over ditt.
For så å krype i renneløkka som Pinnsvinet.
Bedre å drikke seg i hjel i villaen sin i ro og mak.
Nei du, Chingachgook, du forstår intet om menneskene -
- hvis du fører hit sånne som meg.
Og dessuten...
Hva får deg til å tro at mirakelet virkelig eksisterer?
Hvem har sagt at ønsker virkelig blir oppfylt her?
Har du sett en eneste menneske som har blitt lykkelig her?
Pinnsvinet, kanskje?
Ja, og hvem har fortalt deg om Sonen, -
- om Pinnsvinet, og om dette rommet?
Han.
Da forstår jeg ingenting.
Hvorfor skulle vi komme hit?
Det er så stille...
Se...?
Hvorfor ikke overgi alt -
- og ta kona mi og Marekatten og flytte hit?
For alltid.
Det er ingen her.
Ingen fornærmer dem.
Så du er tilbake.
Hvor fant du den der?
Den hang seg på meg. Jeg kunne ikke dra fra den.
Nå, skal vi gå? Marekatten venter.
Skal vi gå?
Trenger noen av dere en hund?
Jeg har fem stykker hjemme.
- Liker du hunder, eller? - Hva?
Det er bra.
OK, vi går.
Hvis du bare visste hvor trett jeg er!
Bare Gud vet!
Og de kaller seg intelligente! Disse forfatterne og forskerne!
Rolig!
De tror jo ikke på noe!
Deres tenkende organ har forsteinet av ikkebruk.
Slutt! Kom nå. Legg deg i senga! Ikke der.
Det er for fuktig. Ikke ligg der.
Kle av deg.
- Herregud, for noen mennesker... - Ro deg ned...
Ro deg ned. Det er ikke deres feil. De er ynkverdige, men du blir sint.
Du har jo sett dem og deres tomme blikk.
De tenker hvert sekund på å ikke selge seg for billig.
Hvordan de skal få ut så mye som mulig av hver opplevelse!
De vet at de ikke ble født for intet og at de har et kall.
De lever jo bare en gang!
Kan virkelig sånne mennesker tro på noe?
Ro deg ned. Slutt!
Prøv å sove nå, ok? Sov!
Ingen tror. Ikke bare de der to. Ingen!
Hvem skal jeg føre dit?
Herregud.
Og det verste er...
...at ingen trenger det.
Ingen trenger det rommet. Jeg anstrenger meg unødvendig.
Hvorfor holder du på sånn? Slutt!
Jeg skal aldri gå dit med noen igjen.
Vil du at jeg blir med deg dit?
- Hvor? - Tror du at jeg ikke har ønsker?
Nei...
- Det går ikke. - Hvorfor?
Nei, det går ikke.
Tenk om det ikke ville virke med deg heller?
Du vet, mamma var veldig mye imot ham.
Du ser jo at han ikke er av denne verden.
Alle i nabolaget lo av ham.
Mamma sa: "Han er en stalker."
"Han er dømt. Han er en evig fange."
"Vet du ikke hva for slags barn stalkere får?"
Og jeg kranglet ikke engang med henne.
Jeg visste selv at han var dømt alt...
...at han var en evig fange, og om hvordan barna ville bli.
Hva kunne jeg gjøre?
Jeg var overbevist om at jeg ville få det bra med ham.
Jeg visste at det ville bli mye sorg.
Men det er bedre med en bitter lykke enn...
...et grått, sørgelig liv.
Alt dette tenkte jeg kanskje ut i ettertid.
Men da kom han fram til meg og sa: "Bli med meg".
Og jeg kom og har aldri beklaget meg etterpå.
Aldri.
Det har vært mye sorg og fælt og skammelig...
Men jeg har aldri klaget eller misunt noen.
Sånn er skjebnen. Sånn er livet og sånn er vi.
Og om det ikke fantes sorg i livet, ville det ikke være bedre.
Det ville vært dårligere.
For da ville det heller ikke... finnes noen lykke.
Og det ville ikke finnes håp.
Sånn er det.
Jeg elsker øynene dine, min venn.
De spiller så lidenskapelig og flammende -
- når du plutselig løfter blikket -
- og som et lyn fra himmelen -
- kaster et blikk rundt.
Men det er mer jeg beundrer:
Øynene dine senket ned mot bakken -
- under lidelsesfulle kyss -
- når gjennom dine senkede øyenvipper -
- det brenner en dyster, matt ild... av ønske.
Oversettelse: PrimeText International, 2008.
Textadmin: www.primetext.tv PrimeText International, 2008